בית כנסת  -  כנסייה  - קיבוץ
ד"ר מיכאל לבני - חוג אורפלד:   קיבוץ פלמ"ח צובה -  11/4/07

חוג אורפלד הינו חוג משותף לקבוצת חברי קיבוץ וקבוצה מה Integrierte Gemeinde , קבוצה גרמנית קתולית.

המכנה המשותף  בין שלושתם – שבשלבים מסוימים, ו/או בתנאים מסוימים, הם היוו וחלקית עדיין מהווים מוקד לקהילה, קהילה של חברותא, קהילה קדושה,  קהילה ייעודית,  וקהילה של שליחות - קהילה של בית וקהילה של דרך, קהילה של מימוש תורת חיים שלמה.   נצטרך לבחון את שלישייה זו  – בית כנסת, כנסיה, קיבוץ - מהיבטים אלה.

הדגש שלנו יהיה על האופי החברתי והערכי-רוחני של הקהילה העומד מאחורי מונחים אלה ונעיר הערות מספר על ההשלכות החברתיות והיסטוריות.  על מנת לעשות כן , עלינו לבחון את המונחים  – "קהילה" ו"חברותא – ובהמשך המונחים  "קהילת קודש", "קהילה ייעודית"  ו"קהילה של שליחות".
כמובן, כל הבחינה הזאת היא דרך פריזמה ערכית מסוימת שהיא שלי – אך אני תקווה כי אולי אצלכם – ולו חלקית.

ראשית:  קהילה וחברותא 
קהילה על פי המילון של Webster זה   קבוצת אנשים בעלי אינטרסים משותפים או בעלי תכונה משותפת החיים יחד במסגרת החברה הרחבה יותר.     אבן שושן:   קהל מאורגן, ציבור מוגדר.   זו הגדרה מאד בסיסית.  אך בימינו,  – מבחינה סוציולוגית ומבחינה ערכית,  רעיון הקהילה מהווה ניגוד למה שקרוי "החברה ההמונית".  אשר התפתחה ב-200 שנים אחרונות, עקב תהליכי התפוררות החברה המסורתית בכל התרבויות.

 החברה ההמונית היא תולדת המעבר ממשפחה המורחבת והחלפתה על ידי המשפחה הגרעינית. זה קרה (ועוד קורה)  על רקע תהליך מואץ של עיור ותיעוש המביא לשינוי דמוגרפי ופסיכולוגי-חברתי מרחיק לכת מחברה כפרית לחברה עירונית.  בכך   גם המעבר מחברה קהילתית לחברה המונית.  כחלק בלתי נפרד מתהליכים אלה אנו עדים להיחשלות המרקם הערכי ואופי הקשרים הבין אישיים –  מרכיבים מהותיים של התרבות האנושית הלא חומרית.  

תהליכים אלה כבר תוארו על ידי אבות מדעי החברה  במאה התשע עשרה.   

אלה ניסו להתייחס אל השפעתן על איכות החיים של האדם.  ראויים לציון אמיל דורקהיים הצרפתי והנרי מיין בארה"ב.   

לצורך שלנו, הכרח לציין את  הסוציולוג  הגרמני,
Ferdinand Toennies  אשר פרסם את הספר,  Gemeinschaft und Gesellschaft (חברותא וחברה) ב-1887.  טוניס השפיע מאד על מרטין בובר.  במבוא למסה שלו  "העדה",  כך מצטט בובר את טוניס: 
"כיוון שהתרבות בכללה לבשה צורה של ציביליזציה חברתית-מדינית, – מיד בא הקץ לתרבות בצורתה  המגולגלת, ורק עם נציגיה המפוזרים עוד נשארו בחיים, אז רק אז, תצמח מחדש החברותא, על מהותה ורעיונותיה, ותרבות חדשה תעלה מבין  החורבות של התרבות השוקעת".

וכך כתב בובר ב-1919 בחוברת Gemeinschaft המתורגם כ"חברותא" בעברית ואשר הכותר המשני  של החוברת היה "דברים אל הזמן -   Worte an die Zeit   משמע – הכוונה הייתה כלל אנושית, לפחות כלפי החברה המערבית.
"צריך לשחרר את חיי הממש בין בני אדם לחבריהם . דרושה תחיית העדה – תחייתה של הקהילה המקומית, של אגוד העבודה, של חבר הרעים, של האיחוד הרליגיוזי". בהמשך בובר מציין את "הקישורים הפנימיים  של השותפות הקמאית: אדמה משותפת, עבודה משותפת, אורח חיים משותף ואמונה משותפת." 
(ואני מפרש "לשחרר את חי הממש בין בני אדם" – משמע ליצור יחסים בלתי אמצעים, יחסים אורגניים, בין אנשים – להבדיל יחסים מבוססים על תקנות, חוק וחוזה )

הבהרה:  מתוך כך ברור כי תיתכן חברותא שהיא קהילה,  או בתוך קהילה,  אך לא כל קהילה היא חברותא.

נמשיך בקו הבובריאני – כעבור ארבע שנים לאחר פרסום החוברת "חברותא", פרסם בובר את ספרו "אני ואתה".  שוב רצוי להדגיש – קהל היעד היה כלל אנושי ולאו דווקא יהודי.   ב"אני ואתה" טען בובר  שיחסי חברותא אמיתיים  (שהם לעולם חלקיים בלבד) תלויים ביחס בלתי אמצעי ל"מרכז נצחי"  הלא זה החיבור לרעיון האיחוד הרליגיוזי, האמונה המשותפת  אשר הוזכר בחוברת "חברותא" ארבע שנים לפני כן.

בשלבים מסוימים להתפתחותם, היוו , בית כנסת, כנסייה ,קיבוץ,  בסיס לקהילה.  אולם – יש להבדיל בין בית כנסת, וכנסייה וקיבוץ  כקהילה ובין היותם קהילה שהיא גם חברותא.   עד כאן – קהילה וחברותא – כעת ניקח את הנושא מכיוון אחר – נשוחח על קהילה קדושה

קהילה קדושה
האיחוד הרליגיוזי, האמונה המשותפת אשר הוזכרו על ידי בובר מהווים את הפתח בו נעבור בביאור המונח "קהילה הקדושה".  הנושא כאן נוגע לקהילות בעם ישראל ובנצרות,  אך רצוי לזכור כי בהקשר זה רוב החברות הקמאיות  היו מרוכזות ומלוכדות סביב מרכיבים של קדושה , כל אחת עם הייחוד שלה.  

נזכור – בשפה העברית המושג קדוש  מתחבר לנבדלות הנוצרת מתוך כך שהיחיד והחברה  מקודשים  על ידי כך שהם מקדישים את עצמם לא רק לחיי שעה אלא גם  למטרות ומשימות שבחיי עולם (במילים של א.ד. גורדון).  נראה לי כי גם הנצרות ירשה מעם ישראל ראייה זו – ולו חלקית.  

רעיון הקהילה הדתית בהגות חברתית-פילוסופית
בהגות חברתית-פילוסופית  רואים חשיבות לרעיון הקהילה הדתית – היינו ציבור מאורגן על בסיס האיחוד הרליגיוזי והאמונה המשותפת.  הקהילה הדתית נתפסת כגורם מלכד בהיותה גורם מאחד על בסיס נרטיב, סמלים ופולחנים משותפים,  וכן,  בהיותה מנחילה את הערכים הנלווים משותפים.   

בית הכנסת היה מקום  ציבורי,  ואחרי החורבן של בית המקדש בשנת 70 לספירה, המקום הציבורי.  לליכוד פולחני וחברתי ביהדות.  תפקיד הכנסייה בכך היה עוד יותר מובהק מבחינת ריכוז פולחני.  הקיבוץ (מלבד הקיבוץ הדתי ) ויתר על מבנה מסוים לשם ריכוז  פולחן הקודש – ועל כך בפרק האחרון של דיוננו.

ההוגה Robert Nisbet   סיכם ארבע  תכונות שישנן בקהילה דתית. 
1.  נורמות של התנהגות סביב מורשת של דמות או דמויות כריזמטיות מכוננות.  אצלנו, משה והנביאים;  בנצרות – ישו והשליחים.
 (ניסבט לקח את חשיבות גורם הכריזמה מתורתו של מקס  וובר)
2.  ציון קהילתי של אבחנה ייחודית את  ממד הזמן בין קודש וחול.  בשבוע, במחזור השנה, במעברי חיים של היחיד והיחידה. 
3.  אמונה מוצגת כמשנה, לפעמים סדורה (דוגמה) – זה כולל גם את הסיפור, הנרטיב, הרציונאל של הקהילה והקהילייה של הקהילות .  חשוב להבהיר:  כלל לא משנה עם הנרטיב מהווה היסטוריה מוכחת, או אם הנרטיב הוא מיתוס  -  או שילוב ביניהם.  הנרטיב הוא קדוש.  
4. פולחן ציבורי המאחד ומלכד את הגורמים האלה – הנורמות, הזמן והנרטיב. 

על פי ניסבט, חייבת קהילה  דתית מבנה  חברתי אשר גודלו המינימלי נקבע על ידי היכולת  להכיל את היסודות האלה.

בחיי עם ישראל המפוזר בתפוצות וגם, אחרי החורבן, עם ישראל החי בארצו, המונח  "קהילת קודש" התכוון לקהילה יהודית הנבדלת  בתוך ישוב מעורב. מוסד בית הכנסת  היווה מעין מרכז מנהלי-תרבותי-פולחני.   מתנ"ס – אך בלי הספורט. בתי כנסת היו קיימים גם לפני החורבן – ואף התקיימו במקביל לבית המקדש עד חורבנו בשנת 70 לספירה.  אך אחרי החורבן הם היו לביטוי הקהילתי הפיזי הציבורי של הנבדלות היהודית.

ואם מדובר על בית כנסת כבסיס לחברותא (וזה הדגש שבחרתי) הלא בתקופה של הפרושים היו חבורות כאלה אשר נקטו ב- "העמדנו עלינו מצוות"  (נחמיה י': ל"ג)  ואף הייתה הצעה לפני שנים מספר להעתיק עקרון זה לתוך חבורות בבתי כנסת של ימינו בארה"ב.   רוב הניסיונות האלה לא האריכו ימים ובכל מקרה לא היוו עדות של שיתוף מלא.

 בזמן של הבית השני הדוגמה המובהקת של קהילה קדושה כחברותא היו האיסיים.    וכך כותב זיגפריד לנדהוט, חלוץ חוקרי הקיבוץ:
"הרי בתוך המסורת היהודית בייחוד,  היה חי רעיון זה של החזרת העטרה ליושנה...אין זה איפא, בגדר מקרה בלבד שראשיתן של העדות השיתופיות בהיסטוריה ...נעוצה בקהילות האיסיים היהודיות.".  

בין בית כנסת וכנסייה
. השורש של שתי המילים בעברית, כ-נ-ס – להתכנס יחד.   בשני המקרים מדובר בעבודה דתית אך לא בהכרח רק עבודה דתית.  בכל אופן, היות וכתבי הקודש של עם ישראל מטפלים במצוות פולחניות וחברתיות גם יחד, היה טבעי שבית הכנסת ישמש לתפקודים חברתיים ומנהליים בתקופות רבות – ובתפוצות ודאי גם היום. 

אינני מתכוון ואינני מסוגל, לא מבחינת הזמן ולא מבחינת היכולת, להיכנס לעובי הקורה התיאולוגי על התפלגותה של הנצרות מהיהדות.  גם לא אוכל לדון בפרטי ההיסטוריה של הנצרות המוקדמת בטרם מיסוד הכנסייה.  ראוי רק להזכיר את העובדה שחברי הגמיינדה מודעים לה היטב.  ההתכנסויות הנוצריות המוקדמות היו במידה רבה 'קומונאליות', -- הם היוו חברותא.   לרבים, החברותא הייתה המשפחה שלהם.  השותפות סביב השולחן נבעה לא רק מאמונה משותפת אלא גם מטעמים ארציים מאד.  המצטרפים החדשים לחבורות השולחן לעתים באו מרסיסי החברה הסובבת אשר עברה משברים רבים באותה תקופה.  

נסביט מציין את הקונפליקט בין משפחה  וכנסייה שהייתה קיימת בראשיתה של הנצרות.  האסטרטגיה לעשיית נפשות הייתה להכפיש את קשרי המשפחה המסורתית (הרומית בפרט) ולהציע את קהילת ישו כמשפחה חדשה.   למשפחה הרומית הייתה משמעות דתית אך במאות הראשונות נחלשה. זאת בגלל מצב כללי משברי באימפריה אשר ערער את היציבות.   הנוצרים נכנסו לסדקים – הם הציעו מפלט רוחני וארצי גם יחד.  

בהחלט – אני רואה בקבוצות הנוצריות הראשונות, בטרם מיסוד הכנסייה, הקש לקבוצה, בפרט בראשית ימיה.  

גם החלוצים הראשונים באו מחיים שהתערערו במזרח אירופה אך ההבדל היה שרק מעוט זעום בחר בדרך החלוציות בארץ ישראל – רוב המחליטים  על חיים חדשים היגרו לאמריקה כיחידים.  דווקא המהגרים אשר היגרו בקהילותיהם היו כתות פרוטסנטיות אשר התהוו עקב הרפורמציה – כגון ההוטרים. 

בית כנסת וכנסייה– שוני בנרטיב; שוני בקהל יעד
הגרעין הקשה של האבחנה בין בית כנסת וכנסייה טמון בכמה הבדלים שבין היהדות והנצרות. 

בית הכנסת  מהווה מרכז תרבותי –דתי בקהילות  של עם מסוים באשר הוא.   בית הכנסת כמוסד אינו קדוש.  הוא מרכיב מסוים בקהילה קדושה המקיימת מידה של יחד הן בחיים פולחניים והן בחיים חברתיים.

 ההקבלה הקיימת במחשבה של רבים בין בית כנסת וכנסייה מושפעת מאד מהשינוי בכיוון החילון שהקהילות היהודיות עברו ב-200 שנים האחרונות.   רק השינוי הזה מביא לכך שלמראית עין קיימת הקבלה זו בין היהדות וזרמי הנצרות.

השוני בין בית הכנסת והכנסייה נעוץ בשני דברים עיקריים.

ראשית, השוני מבחינת אופי הנרטיב שמאמינים בו.  
בבתי כנסת של עם ישראל  הנרטיב הוא נרטיב של עם מסוים – עם ישראל – התהוותו ודרכו.  לעומת זאת, הכנסייה  מהווה אכסניה לקונצפציה דתית – אמונתית אשר רואה את עצמה כאוניברסלית, כלל אנושית.  נורמות, חיי הקודש בממד של זמן, הנרטיב והפולחן הקדוש המאחד אינם מוגבלים לקבוצת השתייכות מסוימת, לעם מסוים.
 
שנית, וקשור לנקודה הקודמת -  השוני הוא בקהל יעד של הנרטיב.  (כאן אני בעקבות רודולף שמספרו למדתי הרבה אך בטוח לא מספיק)    על פי פאולוס , אמורה קהילת ה' להתגשם בתוך הכנסייה – שהיא האקלסיה של יהודים ולא יהודים גם יחד – קהילה אשר נבראה על בסיס הנרטיב של ספרי הבשורה ומעשי השליחים .    בזה אני מבקש להדגיש לא את הנקודה התיאולוגית אלא את ההשלכה החברתית  -  קהל יעד אוניברסלי ולא של עם אחד.

מחברותא נוצרית לכנסייה
במאות הראשונות אחרי ישו עדיין מדובר על התארגנות מלמטה של  קהילה/קהילות אשר מתכנסות  לשם הגשמת רצון האל  כפי שהובן   דרך תיווכו של ישו.   נרטיב חדש – אך בכל זאת קהילה שהיא לעתים קרובות גם חברותא.

אך כאשר הנצרות משיגה את הבכורה באימפריה הרומית,  אנו עדים  להתפרדות מהחברותא הקהילתית, משותפות השולחן   ומעבר לכנסייה, למה שרודולף קורה  ה-Massenkirche. (כנסיית ההמונים).  האובדן של חברותא  הוא לא רק של חברותא.   רודולף מצטט את Cyprian מקרטגו  כי הקובע אינו המספר בקהילה או האחדות בתוך הקהילה  - אלא האחדות, ההרמוניה  עם כלל הכנסייה  שתקפותה היא כלל אנושית.  אחדות רוחנית זו ודאי הייתה רצויה לאינטרסים של האימפריה הרומית – ובהמשך לאימפריה הרומית הקדושה של ימי הביניים.  אך בעיניי,  כנסיית ההמונים היה מעין מבשר של חברה המונית על חשבון החברה קהילתית.

סוג זה של מיסוד ריכוזי  היה זר לקהילות יהודיות – על אף שגם בקהילות ישראל התפתחה נטייה לריכוזיות רוחנית  –  על ידי קבלת סמכותם של תלמידי חכמים מסוימים – למשל המשנה תורה של הרמב"ם והשולחן ערוך של יוסף קרו.  

הריכוזיות והתביעה לאחדות, ואולי גם ההתנוונות ושחיתות בעקבות הריכוזיות, גררו תגובה.    מזווית ראייה של בובר:    " הנוצרים הקדומים לא מצאו סיפוק...הם פרשו אל המדבר, שלא תהא להם עוד שותפות אלא עם אלוהים לבדו ושלא יהיה להם עוד עולם מפריע, אבל נתגלה להם , כי אלוהים אינו רוצה שהאדם יתייחד עמו, וממעל לאי-יכולת של הקדושה של הבדידות קמה ברית אחים , קם המסדר."
במסדר קמה חברותא חדשה.    בוודאי בובר חשב על המסדר אשר יסד בנדיקטוס הקדוש במאה השישית לספירה ובו חיי שיתוף, חיי תורה וחיי עבודה דתית וארצית גם יחד.

לסכם את הנושא של קהילה קדושה בראייה שלי – בית כנסת כמרכז רוחני – תרבותי שרת עם ניבדל מסוים "המפוזר ומפורד בין העמים" (אסתר ג: ח)  ורכז את עבודת הקודש אך נשא גם בתפקידים אחרים  לעומת זאת,  הקהילה הקדושה אשר התגלמה בכנסייה התכוונה אל כלל האנושות.  הכנסייה כמוסד היה מכשיר לאחד את כלל האנושות לקהילה אחת מוקדשת לבשורה החדשה.  כך הבנתי את  חזונו של אוגוסטין כפי שהוא ניסח בספרו "עיר אלוהים".  

הקהילה הייעודית
כעת, נפנה מבית כנסת וכנסייה לנושא של הקהילה הייעודית - 
מונח חדש שהוא מצוי בשיח הקומונאלי של ימינו  -  מה שנקרא באנגלית Intentional Community  .  אך יש משמעות למילים.  קהילה – כנגד החברה המונית המנוכרת.  ייעודית – כנגד חוסר משמעות ואובדן רצון חופשי של האדם במערבולות הציביליזציה הטכנולוגית נטולת ערכים.

באשר למה שנקרא באנגלית intentional community  כותב אחד מהמנהיגים של התנועה הקהילות הייעודיות בצפון אמריקה באתר שלהם, (The Federation of Intentional Communities)

"קהילה ייעודית  היא קבוצת אנשים הפועלים בשיתוף, ביחד, ליצור אורח חיים המשקף את ערכי הלבה המשותפים שלהם.    על אף המגוון באורח חיים ופילוסופיה, הקהילה הייעודית שמה דגש על טיפוח תחושה של קהילתיות  -- תחושת השתייכות ותמיכה הדדית שקשה למצוא בחברה המערבית  הנורמטיבית של היום. "

שאלת הייעוד היא מרכזית בדתות מונותאיסתיות.  בהקדמתו לספרו של רודולף, כותב הקרדינל לוסטיגר: " הכנסייה של ישו מהווה יחד עם ישראל תשתית של העם המיועד  לתיקונו של עולם"

דברי לוסטיגר מהווים את הפנים הייעודיות החדשות של הכנסייה  הקתולית.  זה התהליך אשר חברינו בגמיינדה מבקשים לקדם.  לדעתי, הכנסייה אינה קהילה – ודאי שלא חברותא.  מאידך – הגמיינדה,  כן – ולו חלקית.  

מקובל כי מקור ההנחה שעל האדם מוטל אחריות לתקן עולם כדי להגשים מלכות שדי – מאמץ עיקש מול מציאות סרבנית -  נמצא בזרם הנבואי אשר ביהדות. 

ההיסטוריון המנוח, אוריאל טל, ראה בקהילה המכשיר  לקדם את המשימה וכך כתב:
"...למסורת היהודית – יש כוונה.  אופייה זו של היהדות התגשמה מתוך מצבים היסטוריים שונים ובאמצעות מסגרות חברתיות תרבותיות .  ארציותה של התורה  מצביע על כך שהאדם  מתממש בקהילה, הן מבחינת מהותו המטאפיזי "הנברא בצלם" והן מבחינת קיומו הטבעי כיצור בעל שכל.
המסגרת שבה תהליך התפתחות האדם מתממש היא זאת שקראנו אחווה וקהילה.  המסגרת מתחילה עם האדם כשותף לברית עם אלוהיו, נמשך דרך המשפחה, הקהילה, העם או לאום וכלה בקהילת העמים...

הברית עם אלוהים קושר את ישראל כעם למשימה של גוי קדוש מיוחד ונבדל.  ייחוד זה מחייב את העם למלא את מצוות יהוה.  אולם מצוות אלה מתייחסות  לא רק לשמיים אלא גם לארץ, לעולם ולקהילות העולם ולכל היבט של המציות, פיזי, רוחני – מילים אחרות, לעולם כבריאה.

הברית כבעלת אופי של כוונה מתאשרת  בתוך אחת מן הצורות  המעניינות ביותר של קהילה יהודית בימינו – הקיבוץ הדתי.  בקיבוץ הדתי מודגמת הנטייה הקהילתית של התורה.

הקהילה  היא אמצעי למימוש הברית, הקהילה מרכזת את המהות החברתית של עם ישראל.   הקהילה מהווה את היחד היהודי החיוני המאפשר לאדם קיום כדי שהוא יוכל לשרת את בוראו.   בלעדי תנאי חיוני זה, בלעדי קיום בקהילתו היהודית, אין היהודי יכול למלא את המצוות בין האדם וקונו ובין האדם וחברו...
בגלל תפקיד חיוני זה נקראת הקהילה "קהילה קדושה". 

אוריאל טל   ראה בקיבוץ הדתי שילוב  בין קהילה קדושה, ייעודית ואף קהילה של שליחות כלפי העם והעולם.   בשעתו, כאשר כתב, עוד לא היו קיבוצים רפורמיים ומתוך השיחות שלי איתו אני יכול להעיד שהוא מאד התרגש מהתפתחות זו. 

הקיבוץ  כקהילה של שליחות  - בית ודרך גם יחד.
תחילה, עלינו לתת את הדעת על רעיון הקהילה כקהילה של שליחות.  נצטרך להקדים ולומר משהו על אותו רעיון של שליחות.
"ויאמר יהוה אל אברם  לך לך מארצך  ממולדתך ומבית אביך אל הארץ אשר אראך" (בראשית י"ב: א).

אברהם, אז אברם, היה השליח הראשון – שליח יהוה.  הרעיון של שליחות התפתח דרך משה, הנביאים, ועבר לנצרות ואיסלאם.   אצל עם ישראל, רעיון השליחות נרדם במשך כמעט 2000 שנה וקם לתחייה בתנועה הציונית.

  שליחות – משמע שאתה נקרא (מרגיש שאתה נקרא) לתקן את עצמך, עמך, והעולם.  אכן יש בו סכנה.   כאשר רעיון השליחות עובר לדתות אשר ראו את עצמם כאוניברסליות , עם נרטיב שניתן לפרש אותו כי הוא אמור להיות שליט בעולם, התוצאה תיתכן הרת סכנות כפי שאנו יודעים מהכותרות בעיתונים יום יום.  אך זה  חורג מדיוננו.   

אולם, קהילה קדושה דתית אינה בהכרח קהילה של שליחות.  ההוטרים, למשל, הם בודאי קהילה קדושה אך הם מקפידים לבודד את עצמם מהעולם הסובב. 
כמו-כן, הייתה  קיימת תופעה של קהילות  ייעודיות במאה הי"ט וכן בדור האחרון.  הם כולם היו ייעודיות. חלקם ראו בזה שליחות, חלקם ראו בזה מפלט לעצמם מהחברה ההמונית המנוכרת  הדורסנית  סביבם. 

מראשיתו, הקיבוץ ודאי ראה את עצמו כמסגרת קהילתית ייעודית וכן כקהילה של שליחות. השליחות הזאת הייתה כפולה – הקמת חברה צודקת יותר כבית,  כאשר חיי הקיבוץ עצמו מהווים דגם, ודרך של שליחות למען המפעל הציוני. ואם  התחלתי את שיחתנו עם דבריו של מרטין בובר, אז אין ספק, שבשעתו, הוא עצמו ראה בקיבוץ "ניסיון שלא נכשל"  להגשים את האידיאל של חברותא.

הקיבוץ והמרכז הנצחי שלו - וקדושתו
אמרנו בראשית הדברים כי יחסי אני-אתה של חברותא אמיתיים (שממלא - לעולם הם חלקיים בלבד),  תלויים ביחס בלתי אמצעי של החברים באותה חברותא  ל"מרכז נצחי".   השיתוף בחיי שעה הוא העיקרון, הנורמה הכרחית,    כאמצעי על מנת לאפשר את הפעילות הנחוצה לקדם את הסוגיות אשר בחיי עולם – שלהם  הזיקה למרכז הנצחי.   על המרכז הנצחי לגלם את הכריזמה שבנרטיב ואת הכריזמה של דמויות מכוננות בנרטיב , העומדת מאחורי הקהילה.

כבר לנדהוט ציין בעבודתו הנחשונית (פורסם ב-1944) שעל מנת להבטיח המשך קיום שותפות חיים (שאינו מבוססת על בית אב)
 " נחוץ ,'תפקיד' או 'שליחות'  ולפי ביטויו של מכס וובר, ה'כריזמה'  שהיחידים מרגישים חובה כלפיה ורק היא לבדה מוכשרת להוות אותו מלט חיים עיקרי לקבוצה כזאת, לחיי עדה בעלת מתח גבוה, שלפי מהות תעודתם הם תמיד כביכול עומדים במערכה." 

הכריזמה הרעיונית אשר  במרכז הנצחי כמרכיב רעיוני מופשט עבד היטב בדור הראשון.  אך עלינו להודות כי הוא לא צלח, לא עמד במבחן הדורות האחרונים – אלא במקרה של הקיבוץ הדתי.  

 בקיבוץ הדתי (ואני כולל את הקיבוצים הרפורמים)  מתקיים השילוב בין קדושת הנרטיב,  ביטוייו המוחשיים בחיי קודש וחול, ובפולחן בו הרעיון האלוהי נמצא כמאחד.  הקיבוץ הדתי מדגים את אמות המידה של קהילה דתית על פי משנתו של רוברט ניסבט.  הקדושה הרעיונית המופשטת קיימת אך היא מאוששת על ידי הביטויים המוחשיים, הפיזיים הפולחניים. (אינני מתעלם מכך שיש כעת סוגיות מאד קשות בקבוץ הדתי סביב קדושת הנרטיב – גם זה חורג מדיוננו היום.)

אכן, דור האבות והאמהות, מכונני הקבוצה והקיבוץ כקהילה ייעודית בעלת שליחות ציונית חברתית  והתיישבותית, עשו זאת מתוך חיבור אורגני שלהם,  מינקות,  לנרטיב של עם ישראל.  הם מרדו באופן הביטוי של הנרטיב בקהילות המאובנות  של הגלות המזרח אירופאית.  הם לא מרדו בנרטיב עצמו.   אך הם הפשיטו את הנרטיב מקדושתו.  הם רצו שתרבות חדשה תישא את הנרטיב. רעיון השיתוף  מחובר לציונות מגשימה  היווה עבורם מרכז נצחי.  אין ספק כי החלוצים רצו להחיות את הנרטיב של עם ישראל.  אך הייתה בעייתיות ב"איך".

וכך כתב המשורר אברהם שלונסקי בשיר "אלא מול אלה"
" אנחנו העזנו ליצור מבראשית כי בנו הלום להמשיך את הדרך". 
  אך כאן,  תרתי דיסתרי – האם ניתן ממש להתחיל מבראשית כאשר רוצים להמשיך את הדרך?   האם ניתן להחיות  ולהנחיל,   מינקות,  נרטיב אשר התקדש במשך אלפי שנה מבלי לשלב  חיי קודש וחול, ובלי פולחן מלכד?
הכריזמה אשר הפעימה את דור המייסדים לא הייתה ניתנת להעברה מופשטת בלבד.

על רקע זה, נחזור אל המרכיבים של קהילה דתית כפי הביא ניסבט.
1.	אין ספק דור המייסדים הקים קהילות ייעודיות מונחות על ידי הכריזמה של הנרטיב – ובפרט ראו בנביאים דמויות מופת.
2.	באשר לקודש וחול – כאן החלוצים  העלו את נושא העבודה, ובפרט הפיזית לדרגת קדושה – כמרד נגד עבודה דתית מסורתית מופרזת בעיניהם.
וכך התיחס א.ד.גורדון לוידוי הנהוג ביום הכיפורים.
"ולא בקול רם נתוודה, לא על לבנו נתופף, כי אם במעדר ביד נכה בכות את אדמתנו..."
אך נשים לב כי בערוב ימיו , כתב גורדון: "האמנם אין היום הזה  בשבילנו אלא נחלת העבר, שריד קדומים?... ואם הים הזה יחדל מהיות מה שהינו וישוב להיות יום פשוט ככל הימים האם לא תהיה זאת אבדה לאומית ואנושית גדולה, ירידה שאין אחריה עלייה לעם ישראל  ולנו כולנו,  בני  העם הזה?"

כתב אלכסנדר ברזל בהקדמתו לספרו של שלום לילקר, "יהדות הקיבוץ" (Kibbutz Judaism):
"...למדנו לקח מפתיע – תחליפים נשארים תחליפים.  הם אינם מקדמים התפתחות יצירתית... הדור הראשון בקיבוץ היה בקורתי והתנגד לצורות יהודיות מסורתיות אך למעשה עוצב וניזון על ידיהם.  הדור השני הסתמך על תחליפים למזון רוחני .  התכוונו להצמיח עץ גבוה וחזק של חיים יהודיים חדשים אך אין אפשרות לעץ גבוה וחזק לשלוח שורשיו לתוך עציץ קטן.   מהפכה חברתית-פוליטית היא אפשרית אך מהפכה תרבותית היא בלתי אפשרית .  איש אינו יכול להתחיל היסטוריה מחדש."
להערותיו של אלכסנדר ברזל אני מבקש להוסיף – הדור הראשון מעולם לו ראה את עצמו כחילוני.  אישיים כמו ברנר, ברל כצנלסון,  בן גוריון ראו את עצמם כיהודים חופשיים – חופשיים מכבלי ההלכה.  אצלם יהודי חילוני הצטייר כאדם בלי ערכים בכלל.  
3.	באשר למשנה  סדורה,  תורה רעיונית – אפילו דוגמה,  מבחינת הליכות חיים  - כל ותיקי הקיבוץ הנוכחיים  יודעים שהיו אך נשארו באופן חלקי בלבד.
4.	פולחן – הקיבוץ ניסה לצקת יין חדש לתוך בקבוקים ישנים בחגי ישראל.  אך יצוין כי ההתייחסות לשבת ברוב הקיבוצים היה סמלי ,   מלבד יום חופש מעבודה לא הייתה התייחסות אל אף מרכזיותו של השבת בהווי העם.
"לא העם שמר את השבת – השבת שמרה את העם." 

סיכום
בסיכום, על פי אמות המידה של ניסבט – אין ספק שבקיבוץ, במיוחד בדור הראשון, היו סממנים, של קהילה דתית.  אך מלבד הקיבוץ הדתי, הקיבוץ  לא הצליח בהנחלת מחויבות לקדושת הנרטיב של עם ישראל ושל הקיבוץ בתוכו.  כישלון זה אולי בולט ביתר שאת בחלקים של החברה החילונית הכללית בישראל – חילונית במובן האמיתי של המילה – נטול קדושה, ומרוכז סביב חיי שעה כערך עליון.  

כנראה הנחלת ערכים היא משימה קשה מבלי להסתייע באמצעים פולחניים שבכוחם להמחיש ולאושש מינקות, תורה רעיונית חברתית – כאן ועכשיו.  כנראה נחוצה לא רק  קהילה ייעודית וקהילה של שליחות אלא נחוצה קהילה בעלת אמות מידה של קהילה קדושה.

לפני כעשרים שנה,  קבע המשורר המנוח אבא קובנר, בפני החוג ליהדות של התנועה הקיבוצית.     "גלתה שכינה מחצרו של קיבוץ".   

בית כנסת, כנסייה, קבוץ – כפי שראינו,  בשלבים מסוימים,  שלושתם היוו מוקד, מסגרת,  לקהילה של חברותא , לקהילה קדושה, לקהילה ייעודית, לקהילה של שליחות.   אך מסגרות אנוש, כתמיד,  תלויות  בתוכן אשר האדם יוצק בהן.  זהו אתגר ליהדות ולנצרות – ולא רק ליהדות ונצרות.     מי ירים את הכפפה?   על פי האמרה החסידית – "הרבה פתחים למקום"   

תודה להקשבה. 
				מיכאל לבני 

הערות