הוועידה הי"ח של התנועה ליהדות מתקדמת
י"ט אייר  תשס"ח – 24 במאי 2008
ד"ר מיכאל לבני
(דברים בקבוצת דיון)

האם יש דבר כזה – ציונות רפורמית?
הלא – קודם צריך לשאול: מה זה היום, ציונות?  מכך  נוכל לבחון את השאלה -– ציונות רפורמית:  יש או אין?  

נזכור:  מראשיתה , היו לציונות שתי פנים – פן הציונות המדינית ופן הציונות התרבותית.  

בציונות המדינית – מטרתו של הרצל הייתה פוליטית, מוגדרת וסופית. הוא ביקש  להשיג  מדינת היהודים  ככל העמים  מוכר  על ידי כל העמים.  הציונות המדינית הייתה תגובה למצוקה פיזית וכלכלית של יהודים עקב  לאומנות אלימה גואה בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 .החזון היה  מדינה  הדמוקרטית, ליברלית, סובלנית  על פי דוגמת המערב הנאור – ראו את ספרו של הרצל "אלטנאולנד" . 

הציונות המדינית התגשמה .  המדינה קיימת.  אנו חוגגים 60 שנה להקמתה.  לכאורה,  די לנו להיות אזרחים טובים, משלמי מסים, ממלאי חובות כלפי בטחון המדינה.  מבחינת הציונות המדינית  ניתן לומר  שכעת אנו בתקופה פוסט-ציונית.   

הציונות התרבותית
לעומת הציונות המדינית עמדה ועודנה עומדת הגישה של הציונות התרבותית מבית מדרשו של אחד העם .  הציונות התרבותית תבעה מדינה יהודית – ייחודית וייעודית ודחתה את רעיון "נרמול" העם במדינה "ככל העמים" .

לדידה של הציונות התרבותית האיום בעידן המודרני,  הוא על היהדות כתרבות או כפי שאמר תלמידו של אחד העם באמריקה, מרדכי קפלן, על היהדות כציביליזציה.      
אחד  העם טען כי   משימתה של הציונות היא  להבטיח את המשך הקיום היוצר של עם ישראל באשר הוא.   משמע:  בית לאומי יהודי, עם ייחוד וייעוד יהודי, המקרין אל התפוצות.   בכך קיום הבית הלאומי יהווה מחסום מפני  ההתבוללות הפיזית והתרבותית. 
שימו לב:  להבדיל המטרה המוגדרת וסופית של הציונות המדינית, הציונות התרבותית מדברת על מטרה ושליחות אינסופית של תיקון עם. אין אפשרות של "פוסט-ציונות" תרבותית.

ציונות תרבותית בישראל - מרכיביה ואפיוניה
כאן בארץ, תנועות  שונות של הציונות התרבותית גיבשו חזונות שונים,  לעתים  מנוגדים זה לזה  לגבי אפיה וצורתה של המדינה היהודית.   הם ניסו לתת מענה לשתי שאלות כרוכות זו בזו.
1.	מה יהיו התכנים הערכיים הלאומיים של המדינה היהודית?
2.	  על פי איזה עקרונות או נורמות יש לממש את הערכים האלה?

בדיעבד, מסתבר כי על מנת להשיב לשאלות אלה נחוצים היו לכל תנועה ציונית תרבותית שלושה מרכיבים, קשורים קשר בל יינתק זה לזה.
1.	חזון - תורה רעיונית – אידיאולוגיה.
2.	 מערכת חינוך – חינוך פורמלי וחינוך לא פורמאלי
3.	מפעלי הגשמה.
כמו-כן, דרושה הייתה מנהיגות מעשית וגם רוחנית המסוגלת להוביל אל היעדים.

המרכיב הרעיוני
קודם כל וראשית כל, נחוץ היה חזון  המתבטא בתורה רעיונית, באידיאולוגיה ותכנית פעולה הנובעת ממנה.   החזון ותכנית הפעולה היו צריכים להיות מסוגלים  לגייס מסה קריטית של חברים וחברות לקדם אותה --  בלהט,  בכל לבם, בכל נפשם, בכל מאודם.

הן הציונות המדינית והן הציונות התרבותית  התבססו על אידיאולוגיה למען הגשמת חזון. 

כך הגדיר גדעון שמעוני את המונח אידיאולוגיה בספרו, האידיאולוגיה הציונית:
"מערכת הגיונית וברורה של אידיאלים ותכנית פעולה המספקת לאלה המאמצים אותה  מפה מקיפה קוגניטיבית של עמדותיהם ומטרותיהם."

אך היום אנו בתקופה בה רבים  פוסלים  אידיאולוגיה כבסיס של חשיבה.  
 זה אפיון של הפוסט מודרני.   עלינו להתמודד עם המשמעות של הפוסט מודרני על הציונות ועל מעשינו בתל"ם.

המודרני והפוסט-מודרני
אליעזר שוויד השווה בין המודרני לפוסט-מודרני. 
תנועה אידיאולוגית מודרנית קובעת את הרצוי אליו יש לשאוף.
 על סמך הרצוי, תנועה מודרנית קובעת תכנית פעולה להגשמת החזון הרצוי לה.  אין להתעלם מהמצוי אך האידיאולוגיה מספקת מפה ונקודת מוצא  שממנה  מתחילים לקדם את הרעיון.

הפוסט-מודרני שולל אידיאולוגיה. הפוסט-מודרניזם מנצל את מדעי החברה כדי לקבוע מהו המצוי מבחינת כוחות ודעות בשטח נתון.
 מכך נקודת המוצא של פעילות. 

להמחיש לגבי מצבנו בתל"ם:  

כבר שנים רבות אין אנו מסוגלים להקים ועדה רעיונית. 

לעומת זאת,  השקענו רבות בסקר שוק  על מנת לקדם תהליך של מיתוג  וכך  מיתגנו את עצמנו:

"התנועה ליהדות מתקדמת היא זרם יהודי דתי המציע זהות יהודית עכשיווית למבקשים לחיות מחדש את היהודי שבהם, תוך שמירה על אורח חיים חופשי."

הכיוון הוא שיווק ליחידים. אין רמז להשתייכות תנועתית.  המילה ציוני חס מלהצמיד ליהדות מתקדמת.      המיתוג והדימוי עצמי שלנו הוא לא רק פוסט ציוני – מעל הכל הוא תולדה של תהליך  פוסט מודרני. 
 
 אצטט  את הרב ליאו באק על מנת להדגים את הניגוד בין המודרני והפוסט-מודרני ביתר חדות.  כך כתב באק  על מבשר הציונות, משה הס: 
"הוא ראה את ההווה מנקודת ראות של העתיד...הוא לא רצה לקבוע את העתיד על סמך המצוי בהווה."   הראשון זה המודרני.  השני זה הפוסט-מודרני.

לחדד עוד -  ניקח  את  אמרתו של הרצל: "אם תרצו – אין זו אגדה".        זאת אמרה מודרנית אשר מגדירה חזון ומטרה גם אם היו רחוקים מאד מה"מציאות" של אותם הימים. 

על פי הפוסט-מודרני,  נקודת המוצא היא המצוי המלמד על  הצפוי.  לעומת זאת,  בתנועה מודרנית,  נקודת המוצא היא הרצוי ולא המצוי  כי אמנם הכל צפוי – אך הרשות נתונה!   

חברים, ללא תורה רעיונית המציעה תכנית פעולה על מנת  לממש חזון – אין תנועה ציונית.  ו"באין חזון – ייפרע עם" משלי כ"ט: י"ח.                   
  בהכרח, אין אפשרות קיום לתנועה ציונית פוסט מודרנית.  זה תרתי דיסתרי.

 מרכיב מערכת החינוך
המרכיב השני החיוני לתנועה ציונית תרבותית היא מערכת חינוך, פורמלית ולא פורמלית, מבוססת על התורה הרעיונית של אותה תנועה.  מדובר במערכת עם רציונאל חינוכי מגן ועד י"ב וגם מעבר. מדובר בחבר מחנכים ומחנכות המגלמים באישיותם את התורה הרעיונית.  

מפעלי הגשמה
המרכיב השלישי של תנועה ציונית תרבותית, גולת הכותרת, היה ועודנה מפעלי הגשמה קהילתיים ייעודיים אשר מדגימים  תורת חיים מקיפה הנותנת  ביטוי לחזון בפועל.  

בעבר ובהווה של הציונות התרבותית היו שתי דוגמאות בולטות אשר הדגימו את שלושת אמות מידה שהזכרנו –  תורה רעיונית,   מערכת חינוך ומפעלי הגשמה .

 לפני קום המדינה – תנועת העבודה הציונית הייתה הדוגמה הבולטת.  ההתיישבות העובדת על גווניו היוותה את מפעל ההגשמה.   בתי ספר של "זרם העובדים" בחינוך פורמאלי ותנועות הנוער הכחולות (אך גם הצופים של אז) היוו תשתית חינוכית.        אך נציין:   גם בימי השיא של התנועה הקיבוצית – מספר המגשימים היה מיעוט קטן של בוגרי "זרם העובדים"  וחברי תנועות הנוער, אך למיעוט זה היה השפעה מכרעת על המדינה בדרך. 

 אחרי מלחמת  ששת הימים – עלתה הציונות הדתית המיליטנטית, "גוש אמונים" כביטוי של חזון ציוני תרבותי אחר  אשר השפיע ומשפיע מאד.  ציונות תרבותית זו ניזונה  מבוגרי החינוך הממלכתי-דתי, הישיבות התיכוניות ובני עקיבא בגלגולה של הדור האחרון.   עם זאת,  פעילי ההתנחלויות ונוער הגבעות הם מיעוט קטן בקרב הציונות הדתית האורתודוכסית,  אך הכותרות, יום יום, מזכירות לנו את השפעת המיעוט הזה. 

בפועל – רק מי שחינך ועל ידי כך הצליח להקים מפעלי הגשמה ייעודיים של מחויבות מבוססים  על חזון  ותכנית פעולה – רק אלה הטביעו את חותמתם על החברה הישראלית!

האם יש דבר כזה – ציונות רפורמית?
וכעת - האם יש דבר כזה – ציונות רפורמית?    תשפטו אתם היכן עומדת התנועה ליהדות מתקדמת  במבחן שלוש אמות המידה שהזכרנו– הרעיוני, החינוכי ומבחן ההגשמה.  

חברים, על פי ההתנהגות התקציבית שלנו – וזה מה שקובע – מה שמעניין אותנו כאיגוד של קהילות המהווה זרם דתי, כנראה פוסט-ציוני ופוסט מודרני, זה מימון ההוצאות של קהילותינו המקומיות - בעיקר  אחזקת מבנים וכוח אדם, רבני ואחר.  שימו לב:  בתי תפילה לבדם  ופעילות סביבן מעולם לא קבעו באמות מידה של תנועה ציונית תרבותית.

ועוד - פעילות ארצית תנועתית אינה בעדיפות – ואם יש כאן המבקשים אחרת, אתם מוזמנים להצטרף ל"חברותא" השדולה הציונית רפורמית בתוך תל"ם ומחוצה לה. 

נתבקשנו להתייחס לשאלה: מה יש לנו לתרום לשיח הציוני?
לכאורה, אילו הייתה תנועה ציונית רפורמית הייתה עליה לקדם  פעילות מתקנת  ברוח נביאי ישראל  ביחסים בין אדם וחברו ובין האדם והמקום. "הרבה פתחים למקום".  בימינו,  "מקום" – מהווה מילת קוד לא רק לרעיון האלוהי וביטוי סמלי לאיחוד וייעוד של כל מעגלי החיים, ליחיד ולקהילה. אך "מקום" מתייחס   גם לבריאה העומדת לרשותנו אשר לצערנו רבים שוקדים על קלקולה.  

אך בפועל – עצם העמדת השאלה "מקומנו בשיח הציוני..." אינה רלוונטית.   השאלה היא:  מקומנו במעשים ציוניים!    רק  המעשה יכול להוות בסיס לשיח.   לשיח ללא מעשים אין ערך. 
אין ספק – המעשה חייב להביא לשיח בחברה פלורליסטית ודמוקרטית. – שיח כזה וודאי  מפרה בתקווה שכולם פתוחים לו אך יש תנאי אחד בשיח ציוני.   מעשים!  

אך לצערנו – אין בנו מעשים ציוניים,   לפחות לא במידה מספקת  במסגרת אמות המידה שהוזכרו.   המעשה התנועתי הארצי חסר.  קיימים "איים" של חינוך וביניהם מוצלחים מאד לכשעצמן.  אך הם אינם מחוברים לתוך מערכת ארצית  מגן ועד סוף השרות בצה"ל.    מגוון של מפעלי הגשמה גם אין – ומה שיש (על אף אותות ההכרה של אתמול)  מנותק מהמערכת החינוכית ונתפס על ידי רבים כדבר אנאכרוניסטי ולא רלוונטי.

מעל הכל – אין לנו אנשים – חיילים של תנועה.  כל אחד היושב כאן יבחן את עצמו או את עצמה.  כן.   יש לנו עובדים בשכר, רבנים ואחרים.  למעשה, הם ה"תנועה".  אין חבר של אנשי שורה הפועל במישור הארצי במודע ובמאורגן על מנת לממש חזון ציוני רפורמי, להקים מערכת חינוך ומוקדי הגשמה  חדשים אשר מדגימים חזון ציוני רפורמי אפשרי. 

ה"לך לך" הציוני שלנו הוא מעורפל, עמום, מגומגם.  לא הצלחנו להוציא  מקרבנו את המסה הקריטית  שלדידם כתוב:

"ואשמע את קול ה' אומר את מי אשלח ומי ילך לנו ואמר הנני, שלחני"            ישעיהו  ו:ח

ואם תרצו -- זה אתגר הציונות הרפורמית – לכל אחד מאתנו ולכולנו גם יחד. 

תודה להקשבה.     בהצלחה לכולנו.

***************************************************

							

מתוך
הוועידה הי"ח של התנועה ליהדות מתקדמת
י"ט אייר  תשס"ח – 24 במאי 2008

האם יש דבר כזה – ציונות רפורמית?

מה יש לנו לתרום לשיח הציוני?

(מתוך דברים בקבוצת דיון)

ד"ר מיכאל לבני

ד"ר מיכאל לבני
קיבוץ לוטן
ד.נ. חבל אילות
ישראל  88855
ml@lotan.ardom.co.il
ml-lotan@zahav.net.il 

הדפסה 100608